ПРАВА ДІТЕЙ. АНАЛІЗ ЗАКОНОДАВСТВА

	Аналізуючи чинне законодавство щодо обсягу прав дітей, можна встановити чимало юридичних можливостей, які здатні забезпечити формування особистості в напрямку активізації її громадянської позиції, усвідомлення власної свободи та користування нею, можливості захисту своїх прав тощо. Ці можливості кореспондуються таким засадам громадянського суспільства, як, з одного боку, автономність громадянина як головної діючої особи (з його свободою, у тому числі економічною, рівністю, активністю у виявленні і реалізації власних інтересів тощо), а з другого боку — його інтегрованість у соціальну, економічну, політичну, духовно-культурну, інформаційну сфери суспільства.
	Так, всі діти  на території України,  незалежно від раси,  кольору шкіри,  статі,  мови,  релігії,  політичних або інших  переконань, національного,  етнічного  або  соціального походження,  майнового стану,  стану здоров'я та народження дітей і їх батьків (чи  осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин,  мають рівні права і свободи (ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства»).
	Ідентифікація особистості дитини забезпечується правами на громадянство (ст. 7 Закону України «Про охорону дитинства»), на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України),  на індивідуальність (ст. 300 ЦК України). Ці права виникають з народження.
	Самовиявлення дитини перш за все здійснюється за допомогою її права на вільне висловлення думки (ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства»). Крім того, з досягненням дитиною такого віку та рівня розвитку, з якого вона може усвідомлювати чи висловлювати свою думку, у неї никають права бути вислуханою при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 2 ст. 171 СК України); дати згоду на своє усиновлення, передачу у сім’ю патронатного вихователя, влаштування до прийомної сім’ї чи дитячого будинку сімейного типу (ч. 1 ст. 218, ст. 253, ч. 2 ст. 256–3, ч. 2 ст. 256–7 СК України).
	Інформаційними можливостями є право на отримання інформації, що виникає з народження (ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства»); право бути проінформованою про правові наслідки усиновлення, що набувається з досягненням дитиною такого віку та рівня розвитку, з якого вона може усвідомлювати чи висловлювати свою думку  (ч. 2 ст. 218 СК України); право на одержання інформації щодо свого усиновлення — з 14-ти років  (ч. 3 ст. 226 СК України).
	Участь дитини у громадському житті, у комунікаційних відносинах може реалізовуватися через право на освіту — фактично з 2-х місяців (ст. 19 України «Про охорону дитинства»); право бути членом дитячих громадських організацій – з 6-ти років; право бути членом молодіжних громадських організацій — з 14-ти років; право бути засновником молодіжних та дитячих громадських організацій — з 15-ти років (ст.ст. 4, 5 Закону України «Про молодіжні та дитячі громадські організації»).
	Власний захист прав та інтересів дитина може здійснювати через право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов’язків щодо неї (ч. 2 ст. 152 СК України); право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій (ч. 3 ст. 152 СК України); право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду – з 14 років (ч. 4 ст. 152 СК України).
	Свобода дитини як члена громадянського суспільства проявляється з народження із набуттям прав на свободу та особисту недоторканність (ч. 3 ст. 289, ст. 313 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства»); свободи літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ст. 309 ЦК України). З 7-ми років дитина дає згоду на зміну свого прізвища в разі зміни прізвища батьків або одного з них (ч. 2, 3 ст. 148 СК України). З 10-ти років дитина дає згоду на визначення батьками її місця проживання (ч. 2 ст. 160 СК України).
	Із 14-ти років набуваються права на свободу пересування і вибір місця перебування (ст. 313 ЦК України); визначати собі місце проживання, якщо батьки проживають окремо чи якщо усиновлення визнано недійсним (ч. 2 ст. 29 ЦК України, ч. 3 ст. 160, ч. 4 ст. 237 СК України); на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій, давати згоду на надання собі медичної допомоги (ч. 2, 3  ст. 284 ЦК України); подати заяву про прийняття спадщини без згоди батьків або піклувальника (ч. 3 ст. 1269 ЦК України); відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування (ч. 4 ст. 1273 ЦК України).
	У 16 років з’являються права на зміну прізвища та (або) власного імені на свій розсуд (ч. 1 ст. 295 ЦК України); на вільний самостійний виїзд за межі України (ч. 3 ст. 313 ЦК України).
	Економічну самостійність у громадянському суспільстві забезпечують право власності та інші цивільні майнові права, право на працю та право на підприємницьку діяльність. У цій сфері дитині надані права бути самостійним власником майна, в т. ч. при спільному проживанні з батьками, а саме майна, придбаного батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини — одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо (ст. 174 СК України); користуватися майном, яке забезпечує її виховання і розвиток (ст. 176 СК України); спадкувати (ст. 242 СК України, ч. 1 ст. 1261, ч. 2 ст. 1265 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»), у тому числі мати обов’язкову частку у спадщині (ст.1241 ЦК України).
	Із 14-ти років дитина може мати право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, якщо не має місце обмеження чи позбавлення цього права (ч. 1, 5 ст. 32  ЦК України, ст. 178 СК України); право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання, або право на самостійне одержання аліментів та розпоряджання ними (ст. 179 СК України); право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім’я (ч. 1, 3 ст. 32 ЦК України); право бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи (ч. 1 ст. 32 ЦК України).
	Право на працю загалом виникає з 16-ти років із скороченим робочим часом у 36 годин на тиждень з відповідними умовами праці, які визначені законодавством щодо цієї вікової категорії. Але законодавство дозволяє й з 14-ти років тимчасову роботу на вихідних або шкільних канікулах з дозволу батьків; з 15-ти років – роботу із 24-ма годинами на тиждень (ст.ст. 51, 188 КЗпП України).
	У 16 років особа набуває права на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, в т. ч. бути членами колективного сільськогосподарського підприємства та членами фермерського господарства (ч. 3 ст. 35 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про охорону дитинства»).
	Вищенаведені права та свободи дитини, визначені в результаті аналізу чинного законодавства України, не просто підтверджують надання можливостей для отримання дитиною матеріальних та нематеріальних благ, необхідних для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Вони розраховані на майбутнє, засвідчують реалізацію ідеї виховання свідомого та активного громадянина, розуміння державою того, що від стану охорони дитинства залежить не тільки доля кожної конкретної дитини, а й розвиток суспільства в цілому, адже позитивні зміни в ньому гарантовані тільки за участі гідної та впевненої у своїй захищеності молоді.

	Начальник управління						Е.В.Пижик